Lelkészi munkám a Győr-Moson-Sopron Megyei Büntetésvégrehajtási Intézetben
2000-2009
Az indulás
A Győri Evangélikus Egyházközség felé a 2000. évben érkezett az evangélikus püspökség felől a kérés, hogy - a más felekezetekkel való központi megegyezés szerint - az evangélikus egyházközség lelkészei közül egy lelkész lássa el az intézeti lelkészi feladatot a Győr-Moson-Sopron Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben. A megszólított 4 lelkészből egy sem volt, aki ezt első hallásra önként elvállalta volna. Néhány nap gondolkodási idő után – bízva mentálhigiénés szakemberi posztgraduális végzettségemben – egy hónapos átmeneti időre vállaltam el magam is, mondván: „Amennyiben igény mutatkozik a fogvatartottak között erre a szolgálatra, akkor tovább is folytatom, amennyiben viszont nem, akkor nem vállalom hosszabb távon.”
Fogadtatás a vezetés részéről
Csitke Sándor parancsnok úr nagyon nyitottan fogadott. Elmondta, hogy egyedül neki leszek alárendelve, bemutatta az intézetet és a vezetésben résztvevő kollégákat. Munkám ellátása során kezdettől rugalmas és minden segítséget megadó, támogató felettesem volt, akivel kezdettől az ő itteni szolgálata végéig korrekt, partneri viszonyban voltunk. Mindig a realitást figyelembe vevő, minden szempontból segítő hozzáállása, emberiessége, támogató hozzáállása alapvetően határozta meg az intézetben végzett munkámat. Nemcsak mint kitűnő és tapasztalt vezetőt, hanem mint embert is messzemenően tiszteltem és azóta is ezzel a tisztelettel gondolok rá.
Hasonlóan kiváló kapcsolatom volt és van ma is a fogvatartási ügyek osztályvezetőjével, Nagy Ferenccel. Az ő személyében nagy tapasztalatokkal rendelkező és korrekt munkatársat ismertem meg. 
A felügyelet
A felügyelet részéről természetesen személyenként változó volt a hozzáállás: Voltak a személyzeti állományban olyanok, akik azonnal segítőkészek voltak, mások rövidebb hosszabb ideig gyanakvással tekintettek a szinten mozgó lelkészre, aki „csak szaporítja a felügyelet munkáját”. A kezdeti gyanakvó hozzá állás kifejeződhetett abban a magatartásban, hogy nem szívesen segítettek, abban, hogy olykor a zárkán látogató lelkészre rázárták a zárkaajtót, abban hogy olykor egy, esetleg a szokottnál hosszabban is várni kellett a kápolnában, míg megkezdődhetett az istentisztelet. Mindezt az akkori körülmények között természetesnek tartottam, hozzátartozónak ahhoz az új közeghez, amelyben „kipróbálják” a nemrég érkezett idegent.
Ma mások a viszonyok, de innen nézve is úgy tekintek vissza a kezdeti időre, mint amelyben sikerült helytállnom, hiszen az idegenkedést lassan sikerült megszüntetni és a munkatársakkal felügyeleti szinten is megfelelő kapcsolatot építettünk ki egymással. A felügyelőket természetesen munkatársaimnak tekintettem kezdettől, akik – bár olykor egy-egy nehezen értette a tevékenységem lényegét – mindenképpen a segítségemre voltak, és munkájukkal a személyes biztonságomat is szolgálták. Az egy hónapos átmeneti időből így napjainkra már 8 év lett. 
A nevelők
A szolgálat végzésének rendje kezdettől a következő volt: A nevelőkkel minden nap kapcsolatban voltam. Ahogy az intézetbe értem, tőlük kérdeztem meg, hogy tudnak-e valakiről, aki most nagyon is rászorul a segítségre, kérte-e valaki rajtuk keresztül a lelkészi támogatást. Kiváló kapcsolatot alakítottunk ki egymással, ami nagy segítség volt a felügyelet némely tagjában még esetleg meglevő gyanakvás oldására is. Egymást segítő kapcsolatunkért nagyon hálás vagyok a nevelő kollégáknak. (Kár, hogy később ez a szoros kapcsolat – a nevelők „szétköltöztetése” miatt – lazábbá vált, de ma is meg van. Az az érzésem, hogy sok tekintetben ma is abból a korábbi közeli kapcsolatból táplálkozik.)
A fogvatartottak
A jogerős fogvatartottak kezdettől örömmel fogadták a lelkészi szolgálatot, de mivel büntetésük végleges időpontja itt nem túl távoli, másrészt nagyobb részük munkát végezhetett, kevésbé voltak lelkileg megterheltek. Úgy tekintettek a lelkészre, mint „az intézet emberi hangjára”, ahol az elítéltek könnyebbíthetnek az egyébként rájuk nehezedő pszichikai terheken. 
Az előzetes fogvatartásban levők nagy lelki nyomás és stressz alatt vannak - a bizonytalanság okozta szorongásaikat kibeszélve – megkönnyebbülhetnek, felszabadulhatnak depresszív hangulatukból. 
A női előzetesek számára – véleményem szerint - ezen túl abban is segítséget jelenthetett a szolgálatom, hogy a lelkészen túl olyan embert is láttak bennem, akihez bizalommal fordulhatnak. Ez is kapaszkodót jelentett számukra ahhoz a világhoz, amelyből ki kellett szakadniuk. Tudatosan vállaltam, hogy – bár ezt sosem fogalmazta meg így senki - némelyeknek átmenetileg „apa-pótlék” voltam, volt, akit kicsit a testvérre vagy akár a társra emlékeztettem. Úgy vélem, hogy bár ez csak „mellékhatása” annak a munkának, amit végzek, nagyon fontos abból a szempontból, hogy megőrizzük őket a „börtönvilág” sok ismert torzító hatásától.
A szemlélet
Segítő munkámban sosem törekedtem „direkt” hitbeli tanítások elfogadtatására. A missziós munkatársak felé is gyakran hangsúlyoztam találkozásaink alkalmával: Azzal a szemlélettel végeztem a munkámat, mely szerint a börtönben nem azért végzünk lelki munkát, hogy megszerezzünk valakit vagy valamit a magunk (az egyház) számára, hanem itt adni, segíteni kell minden munkatársnak. Nem lehet az sem cél, hogy felekezetek egymás ellen „misszionáljanak”, mert ami itt fáj, az ugyanúgy fáj mindenkinek, felekezettől függetlenül. Az hitbeli támogatással egyenrangú itt az egyházhoz nem tartozók felé megszólaló emberi hang, a segítő szemlélet, amely meghatározza lelkigondozott és lelkész kapcsolatát.

A fogvatartottakkal történő első találkozás alkalmával elmondom, miben lehet segítség az intézeti lelkész, milyen módon van lehetőség kapcsolatot teremteni velem. Kiemelten hangsúlyozom a lelkigondozói titoktartás fontosságát, azt hogy titoktartási kötelezettségemet az intézet is tiszteletben tartja. Azért azt is hozzá szoktam tenni, hogy természetesen mindenki olyan mélységig enged közel magához, amilyen mélységig ő maga ennek mértékét még biztonságosnak tartja.
Gondosan törekszem arra, hogy politikai jellegű vitát ne kezdeményezzek, ha spontán indul ilyen, akkor az mielőbb befejeződjék. Ilyen jellegű témában állást nem foglalok, „tanácsot” nem adok, személyes véleményt nem fejtek ki. Megosztó, szembefordító hatása miatt mindezt szolgálatommal nem tartom összeegyeztethetőnek az intézeten belül.
Tudatosan törekedtem rá, hogy felügyelettel, intézettel kapcsolatos esetleges indulatok, érzelmek felszínre kerülhessenek a jelenlétemben. Az, hogy ilyen megnyilvánulások vannak, a büntetés végrehajtás területén bizonyos szintig természetes. Szükséges, hogy lelkigondozói beszélgetések alkalmával szabad utat nyerjenek más, általában lefojtott emóciókkal együtt.
A szolgálat területei
Zárkalátogatás
A nevelő kollégák segítségére ma is számítok, nélkülük nem lehetséges jó munkát végeznem. Szívesen veszem, ha tudtomra adják, hogy ki szorul a segítségemre, ki igényel lelkigondozást, ki szeretne részt venni valamelyik foglalkozáson. Amennyiben nevelők éppen nem tudnak sürgős segítségre szorulót ajánlani, elkezdem a munkát saját előzetes terveim szerint. (Napjainkban ez a leggyakoribb indulás részemről.) Főképpen azokat a zárkákat keresem fel, ahol megismerkedhetek újonnan érkezettekkel, olyanokkal, akik még nem dolgozták fel a veszteséget, hogy ki kellett szakadniuk megszokott környezetükből, munkájukból, családjukból (a gyász fázisait itt is végig kell járni). Különös tekintettel vagyok azokra, akik valamely oknál fogva egyedül vannak a zárkájukban, és ezt nehezen viselik. Kezdettől lehetőségem volt meglátogatni azokat, akik magánelzárást kaptak. Sokat számított nekik, hogy akit már ismertek a zárkából, most itt is leül melléjük és beszélget velük, emberi arcot ad a büntetésen belüli büntetésnek is. 
Egy vállalkozóval való kapcsolatom révén az intézetvezetés engedélyével női fogvatartottak számára lehetővé vált keresztszemes hímzéshez való szövött anyag behozatala az intézetbe, ez újabb segítséget jelentett a velük való kapcsolatban. (Neki eddig egy alkalommal egy kis hímzés átadásával próbáltam kifejezni a női fogvatartottak köszönetét. Ezt a fajta köszönetnyilvánítást az intézet vezetésének engedélyével a jövőben évente szeretném megismételni.)
Istentisztelet
A zárkalátogatáson túl istentiszteletre hívhatom ki a fogvatartottakat. Különösen előzetesben levők részéről mutatkozik erre nagy igény. Munkám kezdeti éveiben ebben segítségül hívhattam egy gitárost, aki minden pénteken délután kettőkor jött és zenei aláfestést, éneklési lehetőséget biztosított a résztvevők számára. Szlovákiai magyar diáklány volt, de iskolai szünetek idején is visszautazott Szencről Győrbe, csak hogy el ne maradjon a péntek délutáni alkalomról. 
Sosem fordult elő olyan, hogy valaki tűrhetetlen módon megzavarta volna az istentisztelet rendjét. Megtörtént, hogy beleszóltak az igehirdetésbe, de ezt mindig megtisztelőnek tartottam, hiszen azt jelenti, hogy az illető figyel, és most felmerült benne egy kérdés vagy ellenvélemény, amire ki kell térni, mielőtt tovább megyünk. Az is megtörtént, hogy valaki – valaki úgy érkezett ide, hogy más szokást ismert – megpróbált komolytalanul viselkedve zavart kelteni. Azonban nagyon gyorsan kellett tapasztalnia a többi résztvevő reagálásából, hogy ez itt nem szokás, és sürgősen be kellett hogy fejezze az ilyen jellegű provokációkat. Olyan is előfordult, hogy istentisztelet után nekem szóltak: Nem szeretnék, ha legközelebb is részt venne egy zavaró személy az istentiszteleten, mert nem lehet tőle figyelni. Így aztán az illető lemaradt a következő alkalmakról. Úgy vélem mind természetes és jó velejárói ezek a jelenségek az itteni lelkészi munkának.

A teljes kép kialakítása megköveteli, hogy ejtsek szót a negatívumokról is, amelyek alighanem csak az én olvasatomban számítanak negatívnak: Sajnálatomra egy idő után a biztonság külön engedélyezte csak az istentiszteletet az első és a második szint előzetesei számára. Nyilván jó oka volt rá, hogy így tegyen. Az én szempontomból azonban ezt azért fájlaltam, mivel az első szintről – lévén ott kevesebb előzetes fogvatartott - mindig csak néhányan vettek volna részt istentiszteleten. Az istentisztelethez azonban jelentős erőt jelent az, ha van létszám a teremben. Örülnék, ha esetleg idővel visszatérhetnénk az eredeti állapothoz: Ha nem veszélyes, ha nem kimondottan tiltott, akivel nincsen probléma, akinek bűntársi viszonya miatt ez nem kizárt, az jöhetne akkor is, ha a másik szinten van elhelyezve. 
Kezdetben az istentiszteleteket mindig a kápolnában tartottam. Néha a gyertya füstjétől alig tudtam megszólalni, mert a helyiségnek nincs sem természetes megvilágítása, sem megfelelő szellőzési lehetősége, hangulata is sötét és nyomasztó. Beszélők után pedig, gyakran tele volt pakolva a kápolna egymásra rakott asztalokkal. (Arról nem szívesen beszélek, mert csak elvétve fordult elő, hogy néhány esetben a nők számára – az egyszerűbb mozgatás miatt – méltatlan helyen (a „dühöngőben”) kellett volna istentiszteletet tartani.) 
Abban bízom, hogy a nem túl távoli jövőben – talán pályázati pénzből – lehetőség lesz egy világos, szellős, kellemes hangulatú, modern közösségi helyiség kialakítására, amely ökumenikus, vagyis minden missziót végző felekezet részére kielégítő. (Nagyon szép példáját láttam ennek Hollandiában egy börtönlátogatás alkalmával.)
Az épület kialakításából fakadó adottság, hogy nehézkes eljutni a „kiskultúrig” amit istentiszteleti helyiségként is használunk. Végig kell menni az egész körleten, míg odáig jutunk a csoporttal, előzőleg zárni kell (de már régóta nem maradnak egész istentisztelet alatt zárva az elítéltkörlet ajtói). Tudom, mindez adottság. Óriási változások kellenének, hogy ez ne így legyen. Valószínű, hogy csak hosszú távon remélhetünk az épület adottságaiban javulást.
Személyes lelkigondozás
A csoportos foglalkozásokkal egyenértékű az egyéni lelkigondozás. Az intézet ehhez kezdettől rendelkezésemre bocsátotta az első emeleti nevelő irodát, ahol az intézeti pszichológus is dolgozni szokott. A beszélgető partnert tájékoztatni szoktam arról, hogy nem kihallgatáson van, ha ez a szó neki megfelel, akkor tekintse inkább gyónásnak, ami történik. Vagyis a lelkészi titoktartás kötelez arra, hogy az elhangzottak köztünk maradnak. Ettől függetlenül annyit mond el, és annyira enged közel magához, amennyire ő jónak látja. Nekem semmit sem köteles elmondani, beszélgetésünk célja a segítségnyújtás. Egy ilyen - a bizalom légkörében folytatott - beszélgetés mélyebb feltárulkozásra ad lehetőséget, mint amikor csoportban beszélgetünk. Törekszem arra, hogy empátiával hallgassam meg a feltárulkozót. (Néha ez komoly erőfeszítést kíván tőlem és meglehetősen sok energia elvonásával járhat. Egy-egy meghallgatás után arra is szükség van, hogy 10-15 perc időt hagyjak saját „regenerálódásomra”.) Vannak, akik igénylik a kísérést, a többszöri újratalálkozást, mások egy-egy szükséglettől függő alkalommal megelégednek. Sokat segít ebben a munkában is mentalhigiénés szakemberi másoddiplomám, lelkészi tapasztalataim, illetve az a gyakorlat, amit e téren itt az intézet falain belül az elmúlt 8 év alatt megszereztem. 
Szükséges lenne az intézeti lelkészek számára szupervíziós lehetőséget biztosítani. Ebben az irányban magam is szívesen képezném magamat tovább, ha lehetőséget kapnék rá. Örülnék, ha majd egyszer az általam használt helyiség korszerűbb, szebb, a célnak megfelelőbb, barátságosabb lenne.
Más csoportos vallási foglalkozások
Rajzos vallási foglalkozás
A zárkán való lelkigondozáson és istentiszteleten kívül csoportos foglalkozás még a rajzos vallási foglalkozás. Egyik tanári szakom a rajz szak, ezt kihasználva jött létre a rajzszakkör. Vallásinak azért nevezem, mert úgy tekintem ezt a foglalkozást is, mint a segítség egy formáját. Sokszor rajzolás közben oldódnak fel az emberek, alakul ki beszélgetés és bizalmas kapcsolat a résztvevők és köztem. A rajzos foglalkozás gyakran néma csendben zajlik, máskor van némi „klub” hangulata. Maguk a rajzolók mondják, hogy rajzolás alatt elfeledkeznek egy kis időre a gondjukról, bajukról, az intézeti szigorú környezetről és felfrissülve, életükben ritkán tapasztalt sikerélményt átélve térnek vissza a zárkába. 
Az intézet és a nevelők részéről ehhez minden szükséges eszközt és minden biztatást megkaptam. Időközben meglehetősen sok rajz keletkezett, köztük jobbak és rosszabbak is, de mindenképpen beszédesek. Érdemes lenne őket kiválogatni, és többet be lehetne keretezni is, mint olyan munkát, ami az épület falain belül keletkezett alkotás. Az intézet több helyén sokkal inkább helye lenne ezeknek, mint a most látható silány minőségű régi reprodukcióknak.
Filmklub és csoportos beszélgetés
A következő csoportos foglalkozás a filmvetítés, amelynek alkalmából a saját magam által otthon a televízióból felvett bibliai témájú filmeket nézzük meg, illetve az adventista felekezet ajándékozott az intézetnek egy kazetta sorozatot, melynek címe „Merre keressem?”. Utóbbiak kb. 20 perces rövid filmek. Merre keressem a szabadságot, a jövőt stb. Jól felhasználhatók beszélgetés indítására még akkor is, ha nem mindenben értünk egyet az elhangzottakkal és látottakkal.
Olykor pedig filmek nélkül indul beszélgetés a csoportban. A helyszín lehet a „kiskultúr” vagy a zárka is. Vannak, akik nem is akarják az istentiszteleti részvételt, hanem kimondottan azt igénylik, hogy „beszélgessünk” valamelyik bibliai témáról vagy egyszerűen csak mindarról, ami most éppen foglalkoztatja őket. Néha sajnálom, hogy csak az a néhány jelen levő ember hallja, ami elhangzik. Nagyon hiteles és tanulságos megnyilvánulásoknak lehetek fültanúja. Sok esetben magam is tanulok belőlük. Az ilyen foglalkozások alkalmával időnként előfordul, hogy eszközül használom pszichodramatikus képzettségemet is. Nem könnyű ez előzetesek között, hiszen többségük rejtőzködik a folyamatban levő nyomozás miatt.
Egyházi könyvtár
Kezdettől fogva lehetőségem van arra, ahogy az érdeklődő fogvatartottak számára a lelki épülésüket szolgáló irodalmat adhassak kézbe. Ez lehet valamilyen szórólap, hittankönyv, vallásos irodalmi alkotás (vers vagy regény). A Magyar Testvéri Börtöntársaság, a Gedeon Társaság jelentős segítséget nyújtott ebben a tekintetben. A Győri Evangélikus Egyházközség tagjai saját otthoni könyvtár rendezéskor a kiselejtezett könyvekből többet is felajánlottak a missziós munkára. Ilyen alkalmi adományok révén nem csak vallásos, hanem egyéb szépirodalmi alkotások kölcsönzésére is lehetőséget tudok biztosítani. 
A Győr-Mosoni Evangélikus Egyházmegye adományából néhány évvel ezelőtt könyveket vásárolhattam börtönön belüli használatra. A könyvek egy része sajnos azóta jelentős részben elhasználódott, vannak olyanok, amelyek teljesen szétfoszlottak és sajnos óhatatlanul van megrongálódott vagy elveszett könyv is. Ha a szükség úgy kívánja, többször a saját családi könyvtáram példányaiból is hozok be kölcsönzés céljából.

Kiállítás
2008 a biblia éve volt. Ez jó alkalmat teremtett arra, hogy egyházközségünk könyvtárának vezetőjével felkeressem a helyi történelmi egyházak képviselőit azzal a javaslattal, hogy rendezzünk közösen biblia kiállítást az intézet fogvatartottai és személyzete számára. A részvételt örömmel vállalta a Római Katolikus Könyvtár és Kincstár Kiss Tamás igazgató úr személyében, a Református Egyház részéről Kuti József gondnok úr, Győri Evangélikus Egyházközség Könyv és Levéltárát pedig Jánosa Attiláné a könyvtár vezető képviselte. Az intézeti kiállítás időpontjára időzítettük az Evangélikus Egyház Nyugati Kerületében gyülekezetről gyülekezetre járó vándorkiállítás anyagának érkezését is.
A megnyitót Ittzés János püspök úr vállalta, de meghívtuk Pápai Lajos megyéspüspök urat és Lentulai Attila református esperest, valamint Kiss Miklós evangélikus esperes urat is, a helyi lelkészeken és missziós munkatársakon kívül. A megnyitóról cikkében tudósított a Kisalföld megyei napilap, a kiállítást megtekintette az országos parancsnokság munkatársa, és természetesen a fogvatartottak és intézeti dolgozók is.
Prevenciós tevékenység
Szemléletem szerint a büntetés-végrehajtás célja nem lehet egyszerűen csak az elkövetett bún megtorlása. Hozzá tartozik a tevékenységéhez a szemléletváltoztatás is. Vonatkozik ez a fogvatartottak szemléletére és a társadalom szemléletére is.
Ez utóbbi területen jelentene fontos változást, ha többször is lehetőség nyílna olyan fajta tevékenységre, mint amit kábítószer-prevencióként végeztem – sajnos csak egyetlen alkalommal – az intézetünkben. Csitke Sándor parancsnok úr (sokirányú engedélyeztetés után) tette lehetővé azt, hogy az intézet egy kábítószerrel kapcsolatos előzetes fogvatartottja találkozhasson egy gimnáziumi osztállyal, és ez alkalommal a fiatalok megismerkedhessenek azzal, hogy miképpen juthat valaki odáig az élete során, hogy sikeres iparművészeti főiskolai felvételi ellenére börtönben kössön ki a kábítószerhez való kapcsolata, az éjszakai életben való tevékenysége miatt. A megérkezésünk után Nagy Ferenc, a fogvatartási ügyek osztályvezetője beszámolót tartott az intézetről, majd miután megérkezett a fogvatartott beszélgetőpartner, ő magunkra hagyott bennünket. A találkozás és beszélgetés hatása mind az érintett fogvatartottra, mind a fiatalokra döbbenetes mértékű volt. A gyerekek szerint ezt nem lehet összehasonlítani korábbi drogprevencióval kapcsolatos tapasztalataikkal. (Sajnos nem tudom, hogy a résztvevő ifjak később hogy viselkedtek, mikor élesben kerültek kapcsolatba a droggal, de azt tudom, hogy közülük egy lelkészi pályára készül és évek óta tevékenyen vesz részt börtönmissziós munkában Budapesten. Azt is sajnálom, hogy nem tudok róla, mi történt azóta azzal az előzetesből szabadult lánnyal, aki mint „bűnöző” vállalkozott arra, hogy kiáll huszonöt fiatal elé, és remegő térdekkel elmondja hogy jutott idáig. Mindenesetre nagyon sokan vagyunk, akik sokat köszönhetünk neki. Valami nagyon fontosat, nagyon hasznosat tudott tenni. Nem csak huszonöt fiatal emberért, értem, de azt hiszem az egész a társadalmunkért.)
Örülnék, ha hasonló jellegű és célú találkozások többször is létrejöhetnének. A legnehezebb mindebben az, hogy a fogvatartottak közül alkalmas embert kell találni. Olyat, akinek az élettörténete egyértelmű tanulsággal szolgál, olyat, aki megfelelő módon képes a kommunikációra. Akinek az esete nem túlságosan összetett, könnyen követhető a fiatalok számára. Ma is van ígéretem az ifjak felé ez ügyben, de pillanatnyilag nem látok alkalmas embert az intézetben, hogy megismételjük ugyanezt. Az volna jó, ha nem csak magam, hanem többen is keresnénk az ilyen lehetőségeket.
„Külügyeink”
Az elmúlt években karácsonyi, húsvéti ünnepek alkalmával rendszeresen sikerült színvonalas ünnepi programot szervezni a fogvatartottak számára úgy, hogy helyi előadóművészeket hívtam az intézetbe. Leggyakoribb partnerem volt ebben a győri egyetemen tanító Várai Tamás és felesége Várainé Szűcs Katalin valamint gyermekeik. Ők nagy tudásuk és nemzetközi zenei tevékenységük ellenére sem tartották „rangon alulinak” a fellépést ebben az intézményben. Ha hívtam őket a börtönbe, viccesen azzal válaszoltak „Börtön? Ott a helyünk!”. Nem egyszer cipeltünk fel nehéz hangszereket is a lépcsőkön, mert az intézet zongorája használhatatlanul le van hangolódva. A fogvatartottak pedig maguk is verssel készültek. Legtöbbjük talán sosem volt komolyzenei koncerten korábban, nem volt semmiféle zenei műveltségük, de ennek ellenére nem lehetett kívül maradni a zene hatásán. Utána elmondták, hogy mennyire megtisztelve érezték magukat, hogy ilyen színvonalú koncerten vehettek részt.
Egy hasonló ünnepi alkalommal vendég igehirdetőt is hívtam intézetünkbe Ittzés János püspök úr személyében. Bizonyára számára is emlékezetes volt az itt végzett szolgálat. Az ilyen jellegű meghívás célja részemről leginkább az, hogy a börtönlelkészi tevékenység kerüljön sokkal inkább látótérbe egyházunkon belül. Nyilván nem püspök úr részéről (inkább gyülekezeti szinten) gyakran találkozom azzal a véleménnyel, hogy „nem biztos, hogy az egy eltévedt bárány után kell menni, mert lehet, hogy a többi kilencven kilenccel kellene többet törődni.” Sok igazság van ebben a mondatban, naponta kell új és új egyensúlyt találnom a két terület között a munkám során.
Győr és a finnországi Kuopio testvérvárosok. Számtalan szálon kapcsolódik egymáshoz a két település. Ezek egyike az evangélikus gyülekezettel való nagyon mozgalmas testvérkapcsolat is. Ebből kifolyólag néhány évvel ezelőtt látogatásra hívtam intézetünkbe Oiva Voutilainen finn lelkészt, aki maga is dolgozott a misszió számtalan területén, többek között volt börtönlelkész is. A látogatást az intézetvezetés engedélyezte, a tolmács a budapesti finn nagykövetségről érkezett. Lelkész úr tapasztalatairól beszámolt Kuopióban.
A jövő felé tekintve
Fizikai síkon:
A jelenben adva van egy épület, amely a szerintem elég távoli múltat idézi. Két lehetőség van: Vagy ezt elfogadva alkalmazkodunk, és az adott keretek között végezzük tovább a munkát, vagy pedig megpróbálunk új irányokat keresni ahhoz, hogy új körülmények közé kerülhessen a büntetésvégrehajtás.
Szellemi síkon:
A jelenben adva van egy szemlélet, amely szintén az elég távoli múltat idézi: Megőrizni azokat, akik ide bekerülnek. Vagy ezt elfogadva az adott keretek között végezzük a további munkát, vagy pedig belátjuk: Ezek az emberek csak átmenetileg vannak idebenn. Megértetjük a külvilággal is: Ki fognak innen kerülni a bent levők, és nem mindegy hogyan. Velük is törődni kell, mert sem nekik nem mindegy, sem a társadalmunknak nem mindegy hogyan kerülnek ki. Előbb-utóbb szabad lesz az elkövető és más lesz az áldozat. Az elzárás és a „kutyából nem lesz szalonna” szemlélet nemcsak sokba kerül, önmagában nem old meg semmit. 
Több kell, először is egy új szemlélet. Ezt felépíteni biztosan sokkal nehezebb, mint új börtönt építeni. Azt kell belátni, hogy az itt raboskodó emberek is társadalmunkhoz tartoznak. A megbélyegzés nem intéz el semmit. Vannak köztük okosak és tehetségesek, akiknek az okosságát és tehetségét érdemes lenne hasznosítani. Vannak sérültek, akiket nem lehet egyedül hagyni, segíteni kellene rajtuk, támaszt kellene nyújtani nekik. Anélkül hogy mentegetnénk őket, az igazsághoz tartozik, hogy a szűkebb és tágabb környezetük is oka, hogy ide kerültek. Mennyiben? Milyen módon töltik itt az időt? Hogyan kerülnek majd ki? Teszünk-e valamit azért, hogy ne legyen szükség több áldozatra? Meg vagyok győződve arról, hogy ezen a fejekben is új irányokat és lehetőségeket kell keresni vagy létrehozni ahhoz, hogy minőségileg más legyen a büntetésvégrehajtás.
Abban a reménységben végzem a lelkigondozói munkámat, hogy bár „csak a lelkész” vagyok, akinek nincsen semmilyen szerepe biztonsági szempontból, ha másban nem, szemléletben talán sikerült már eddig is valamit hozzátenni a korábbról hozott gazdag büntetésvégrehajtási tapasztalatokhoz.

2008 évben Mihály Attila bv. ezredes, bv. tanácsos lett az intézetparancsnok. A vezető váltással pedig szinte új korszak kezdődött. Ő pedagógiai vénával is rendelkező, humánus beállítottságú ember lévén a korábbiaknál is szélesebbre tárta a lehetőségek kapuját minden téren. Nem csak passzív nyitottsággal, hanem aktív igyekezettel szorgalmazza a missziós tevékenység lehetőségeinek szélesítését. Mindent megtesz, hogy az intézet régi épületének adottságain javítson a szűkös lehetőségek között is a missziói munka elősegítésére (kápolna felújítás). Lelkészként úgy érzem, hogy teljes mértékben munkatársának, sőt vezető társának tekint. Igyekszik folyamatos kapcsolatot tartani egyházunk, és minden egyház felső vezetésével, gesztusokat tesz abban az irányban, hogy az intézet és az egyház vezetésének kapcsolata ne alkalomszerű, hanem folyamatos, és természetes legyen. Többször tett látogatást püspököknél, illetve levelezés, különféle más felkérések útján is igyekszik fenntartani a kapcsolatot büntetés-végrehajtás és egyház között. A segítsége nemcsak a napi tevékenység segítésében merül ki, hanem abban is, hogy sokszor az intézeti értetlen fogadtatás ellenére is támogatást nyújtott kiállítás rendezéshez, szakköri tevékenységhez, bibliaverseny bonyolításához, esetleg vonakodó lelkészek és felekezeti munkatársak missziós munkájának elindításához.

Jánosa Attila
intézeti lelkész

Győr, 2008-05-13.

2009. 1. félévi munkaterv
Jánosa Attila intézeti lelkész

2009 JANUÁR
1. Munkatervkészítés és egyeztetés.

Időpont: 2009 jan. folyamán.
Eszközigény: -------
Kapcsolódó személyek és területek: Pk.
Helyszín: -------
Időtartam: -------
Költség igény: -------
A végrehajtás lépései: -------

2. Wagner Tamás ref. lelkész bekapcsolódásának segítése az intézeti missziós munkába.

Időpont: 2009 jan. folyamán.
Eszközigény: -------
Kapcsolódó személyek és területek: Pk, nevelők.
Helyszín: -------
Időtartam: -------
Költség igény: -------
A végrehajtás lépései: -------

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

2009 FEBRUÁR

1. Részvétel ANTROPOS konferencián és workshopon:

Időpont: 2009 febr. 14. 
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: Szalai László nevelő
Helyszín: Budapest
Időtartam: szombat egész nap.
Költség igény: Részvételi díj és útiköltség. Intézeti támogatással.

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

2. Filmklub feltételeinek megteremtése: ászon van, erősítő, hangfal szükséges. 
Időpont: 2009 febr. folyamán.
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

3. Kerekasztal beszélgetés a missziós egyházi képviselőkkel: 

Időpont: 2009 febr. 24 kedd, 10 óra.
Eszközigény: ásványvíz, kávé, tea, sütemény. jegyzetfüzet, írószer.
Kapcsolódó személyek és területek: Rk. egyház: Berkes Gyula, Ref. egyház: Wagner Tamás, ev. egyház: Jánosa Attila, Magyar Evangéliumi Testvérközösség: Farkas Péter, Krisztus Szeretete Egyház: Erika, Hetednapi Adventista Egyház, Jehova Tanúi: Deák Ferenc. Gülch Csaba újságíró. Fogvatartási ügyek osztályvezetője, nevelők, biztonsági oszt. vezető.
Helyszín: oktatói.
Időtartam: kb. 60-90 perc.
Költség igény: ???
Elérendő cél: találkozás az intézet vezetése és az egyházak képviselői között, fórumbeszélgetés lehetőségének megteremtése, aktuális problémák megbeszélése, egymással való tisztázása, foglalkozások időpontjainak egyeztetése, közös célok és irányok kijelölése 2009 évre.

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

2009 MÁRCIUS

1. Rajz szakkör: Szakkör vezetőt szervezni: Zsédely Dóra (Péterfy Sándor Evangélikus Oktatási Központ óvónője). gyöngyfűzés kezdése.
Lépései: A szakkörvezető leírja, hogy mit végezne el, milyen anyagszükségletekkel, mennyi időtartamban. Pk. engedélyezi. Nevelők viszik tovább?

Időpont: 2009 márc. 15-e előtti napokban.
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: 
Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

2009 ÁPRILIS

6. Ökumenikus zenekari fellépés húsvétkor Wagner Tamással és Békési Sándorral.

Időpont: 2009 ÁPRILIS 9. PÉNTEK ?
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: 
Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:
A végrehajtás lépései: 

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

2009 MÁJUS

4. Pünkösd előtti hét: máj 26. kedd.: 2009 Pál apostol éve… pályázat kiírása, diavetítéses előadás, vetélkedő,. Jutalom beszélőért, dicséretért, pénzjutalomért? Szponzort keresni, alapítvánnyal megbeszélni.

Időpont: 2009 május 19. csütörtök, pünkösd hete.
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: 
Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

2009 június

3. Az egyházmegye lelkészeinek tanácskozása az intézet területén 

Időpont: 2009 
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: 
Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

2009 2. félévi munkaterv
Jánosa Attila intézeti lelkész

2009 július

2009 augusztus

2009 szeptember

2009 október

2009 november

2009 DECEMBER
Gitáros koncert a zeneművészetisekkel Karácsony.

Időpont: 2009 
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: 
Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:
A végrehajtás lépései: 

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

8. Ige-meditáció Percze Sándorral.

Időpont: 2009 
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: 
Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:
A végrehajtás lépései: 

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

9. Kiállítás szervezés Illés Gabi férje, Kupai Éva?

Időpont: 2009 
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: 
Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:
A végrehajtás lépései: 

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok	

5. Nagy kultúr hátsó felébe kép? Témát találni, megterveztetni, kivitelezni.

Időpont: 2009 
Eszközigény: 
Kapcsolódó személyek és területek: 
Helyszín: 
Időtartam: 
Költség igény:
A végrehajtás lépései: 

Parancsok véleménye: TÁMOGATOM – ELUTASÍTOM

Aláírás: ………………………………
intézetparancsnok