Jelentés az MEE Missziói Bizottsága, valamint Zsinata felé a börtönlelkészi szolgálatról

1.)

Egyházunk börtönlelkészi szolgálatának törvényi alapja a 8/1990.IM számú („A fogvatartottak vallásgyakorlata”) rendelet, illetve a szabadságvesztés stb. szabályozásáról szóló 1966 IM 93-99 § és 247 § rendelete. Ezek általában a magyarországi egyházak új lehetőségeiről szólnak a börtönökben.

Konkrétan a börtönlelkészi szolgálat újraindítására irányulnak a 22/1999 BM rendelet („A fogvatartottak vallásgyakorlásának lehetőségeiről”) és a döntő 13/2000 IM rendelet („A börtönlelkészi szolgálatról”.)

Ezek alapján készült el a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága által kiadott
Tájékoztató, melyeknek megfelelően az egyes Intézetek megfogalmazták a bv. lelkészek Munkaköri Leírását. 

Ezek figyelembevételével készítik el a bv. lelkészek a havi lebontású Munka- és Ellenőrzési
Tervet, mely tartalmazza a folyamatosan végzendő és a speciálisan adott havi aktuális teendőket.

2.) 

Véleményem szerint Egyházunk akkori „missziós” püspöke nem vette a lehetőséget súlyához mérten komolyan. Egyébként a többi felekezet püspökei sem. Mindazonáltal megállapodtak a felekezeti arányokban, melyek az elmúlt 9 évben nagyjából változatlanok maradtak. 

Jelenleg római katolikus részről főállásban    4 lelkész   és  5  diakónus,
                                               részállásban    8 lelkész   és  2  diakónus. (19 személy)
  
              Református részről      főállásban     6 lelkész 
                                               részállásban    4 lelkész ( 10 személy)

              Evangélikus részről     főállásban     2 lelkész
                                               részállásban    2 lelkész  (  4 személy),

azaz összesen 33 személy dolgozik az ország 33 büntetés-végrehajtási Intézetében.

Egyházunk részéről főállásban Bízik László és Vári Krisztina, mindketten a Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézetben, illetve részállásban Aklan Béla Sándor a Heves Megyei Bv.Intézetben (Eger), valamint Jánosa Attila a Győr-Moson Sopron Megyei BV Intézetben (Győr) végeznek szolgálatot gyülekezeti lelkészi teendőik ellátása mellett.

Illetményükről a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnokságán át az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium gondoskodik a közalkalmazotti bértábla szerint.

Mindhárom püspök támogatásával, de főként Gáncs püspök közbenjárásával kezdeményezés fogalmazódott meg egyházunk számára egy újabb fél státusz megteremtésére, melyet a Fővárosi Bv. Intézet parancsnoka is támogatott. Ennek megalapozottságát mind a miniszter, mind az államtitkár és a BvOP Országos
Parancsnoka elismerte, de jelenlegi financiális helyzetre tekintettel végül is e kezdeményezés nem engedélyeztetett. 

Az egyes felekezeteket egy-egy koordinátor képviseli. Római katolikus részről Hajdú Miklós; református részről L. Molnár István; zsidó részről Schönberger András; evangélikus részről Bízik László. Ők meghívottak az Országos Parancsnoki Értekezlet Gyűléseire is. 

3.)

A börtönlelkészek mindenütt az úgynevezett „parancsnoki közvetlen” körébe tartoznak, azaz bv-felettesük egyedül az adott Intézet parancsnoka. Ugyanakkor azonban tagjai egyházuk lelkészi állományának, ily módon püspökük, illetve a Zsinat illetékességi hatálya alatt is vannak.
Ennek megfelelően a büntetés-végrehajtáson belül törekednek a társosztályokkal való jó együttműködésre (Fogvatartási Osztály, Biztonsági Osztály, Pszichológiai Osztály, stb), ugyanakkor az egyházukon belüli participációra és fraternitásra. 

4.)

Feladatkörük  végzésének helyszíne lehet a kápolna, a lelkészi iroda, vagy a zárka/fogda.
A kápolna/templom a nagyobb liturgikus, vagy ünnepélyes alkalmak helye. (istentisztelet)
Az iroda a személyes, négyszemközti, vagy kiscsoportos foglalkozások helye.(katechezis).
A zárkalátogatás inkább szervezési és pasztorációs (konfliktuskezelés) jellegű. 

A fogvatartotti létszám Magyarországon cca. 15.000 fő. Az érintettek köre megszorzandó hárommal, így legkevesebb 45.000 ember. Ez a szám természetesen csak egy adott időpontra vonatkozik, tekintetbe véve a  folyamatos szabadlábra kerülést, illetve új „befogadást”.A statisztikák szerint ily módon egy tízéves időtartam alatt a magyar társadalom 1/3-a érintett közvetlenül a büntetés-végrehajtásban. Ennek megfelelően alakít ki egzisztenciális véleményt a börtönlelkészi tevékenységről egyrészt, másrészt az egyházak tevékenységéről általában, illetve az Egyház kulcskérdéséről.
Ez pedig nem babra megy. (Bár a mondás – a bab ára miatt – lassan idejétmúlttá válik)

Míg az átlagos megyei börtönök fogvatartotti létszáma 200-300 fő, addig pl. a Fővárosi Bv. Intézet három épületében folyamatosan 1.600 a fogvatartotti létszám. Ráadásul, amíg a „letöltőházak” (a már ítéletüket töltő személyek börtöne) állománya viszonylag stabil, a személyek ismertek, a foglalkozások tervezhetőek, addig az „előzetes házak” fogvatartotti állománya hektikusan fluktuál. A létszám marad, de a személyek hétről-hétre változnak. (A rendőrségi, ügyészségi, bírósági előállítások 1/3-a a fővárosban történik.) 

A börtönlelkészekre vonatkozó általános szabályzók mellett nem csupán a létszám, de más  tekintetben is vannak  az egyes Intézetekre vonatkozó jellemző sajátosságok.
Budapesten és Egerben például vannak női fogvatartottak is, addig Győrben nincsenek. Tökölön, Budapesten igen sok a fiatalkorú, addig másutt ritkább. Vannak börtönök a „nagyítéleteseknek” (Szeged,Vác), másutt (Pálhalma, Mélykút) igen gyakori a „pénzbüntetéses” fogvatartott. Van börtön, ahol jól működik a foglalkoztatottság ipari, vagy mezőgazdasági tevékenység formájában s van, ahol alig. Ugyanez vonatkozik a tanulási lehetőségekre is. Van börtön, mely (a tiszalöki és a szombathelyi új börtön nyitása ellenére) túlzsúfolt, van, amelyik jobban közelít a magyar átlagos 118%-os feltöltöttséghez. 

Összességében elmondható, hogy a börtönlelkészek tevékenysége a fogvatartottak 1/5-ét
érinti közvetlenül. Ez időnként lehet igen felszínes, de lehet nagyon intenzív is. 

5.)

A börtönlelkészek tevékenységéhez tartozik a különböző börtönmissziós szervezetek 
és  egyházak önkénteseinek rendszeres, vagy alkalmankénti  tevékenységének szervezése,
segítése és ellenőrzése. 

A Mécses Magyar Börtönpasztorációs Társaság a római katolikus, a Magyar Evangéliumi 
Börtönmisszió a kisegyházi, a Magyar Testvéri Börtöntársaság a protestáns felekezetek tagjai karitatív és grátisz szolgálatát jelenti. (Ezek létszáma pl. csak a „Fővárosiban” mintegy 30 fő) Ezeken kívül  -megfelelő eljárást követően- alkalmankénti lelkigondozásra bejárhatnak
más felekezetek  papjai/lelkészei/megbízottjai is.

A börtönlelkészek munkája természetesen –elvileg- ökumenikus jellegű.

A külföldi fogvatartottak  lelkigondozására alkalmasak a nyelveket beszélő evangélikus 
kollegák, de természetesen napi munkakapcsolatban állunk  született német-angol-orosz
nyelvet beszélő lelkészekkel is. A zsidó vallású fogvatartottak lelkigondozása a börtönrabbi
segítségével megoldott, a más vallásúaké (muszlimok, kínaiak) meglehetősen nehézkes.

6.)

Missziói szempontból –annak effektivitása tekintetében- a börtönmisszió nem sikerorientált.
A börtönbe kerülők között igen elenyésző számban vannak olyanok, akik bármely gyülekezettel akárcsak felszínesnek is nevezhető kapcsolatot tartottak volna. (Ezért kerültek börtönbe,- állítják egyesek, s szignifikáns módon megállapíthatóan nem alaptalanul.) Ez vígasztalóan hathat  az egyházunk népének erkölcsi színtje miatt (joggal) aggodalmaskodó kollegákra. Hiszen tudni kell, hogy más a Büntető-törvénykönyv (BTK) és más az Egyház 
üzenete. Ugyanakkor tudni illik, hogy a bűn elkövetésével az ember még teremtmény marad.

Ennek megfelelően minden(!) missziói ág és egyházi tevékenység hatása összefügg egymással s erősíti a másikat. Ez vonatkozik a börtönpasztorációra is.

Míg a börtönbe kerülő egyházközeliek száma igen csekély, úgy értékelődnek fel az addig 
üres, „lekacagott szavak” s válnak „ vallásossá” a fogvatartottak. A krízishelyzet, a család 
hiánya, az unalom, az összezártság, a reménykedés, a hazudáskényszer, a segítséghiány,
az elszemélytelenedés és kiszolgáltatottság, a lelkiismeretfurdalás és a kudarcérzet, stb.,
mind-mind hozzájárulnak ahhoz, hogy az ingyen kapott Bibliát /Útmutatót olvassák, elgondolkodjanak  helyzetükön, a hithez forduljanak  és a lelkésztől várjanak erősítést(vagy egy kávét és cigit). Sok esetben nem is csak a lelkész megszokott tevékenységi köréből.

Kétségtelenül megállapítható, hogy a hit felé hajló fogvatartottak jobban viselik a körülményeket, kevésbé szenvedik el a börtönártalmakat, lassabban válnak érdektelenné
és közösségalkotó képességük is időtállóbb. A börtönlelkésznek  ezzel a helyzettel természetesen tilos visszaélnie, ugyanakkor kötelessége  hivatása gyakorlása.

Hogy a börtönből szabadultak esetében a benn átélt radikális fordulat megmarad-e, az 
számunkra nyomon-követhetetlen és részben mindegy is. Vélekedésem szerint a többség
egyébként elveszíti ezirányú érdekeltségét, mivel a dolog számára „geht nicht mehr unbedingt an” .Eltekintve a természetesen nem is olyan ritka megmaradó és megváltoztató
esetektől, általában  megelégszünk azzal, ha a volt fogvatartott  embersége nem torzul el/tovább és a bűnelkövetésről alkotott véleménye módosul. Ugyanúgy az áldozatéról is.
7.)

Pedig a büntetés-végrehajtás s így a börtönlelkészség gyenge pontja épp a szabadlábra helyezés után válik nyilvánvalóvá. De már nem is azok dolga, hanem gazdasági-kulturális, politikai, társadalmi kérdések. Ezért az Egyház ezekre gyakorolt egyértelmű befolyásolási szándéka nélkül mind a büntetés-végrehajtás, mind a börtönlelkészség „béna kacsa”.

A szabadultak további nyomon kísérése valójában sem állami, sem egyházi szinten nem megoldott. Ritka az az eset, amikor egy szabadultat rá merek bízni egy-egy helyben illetékes lelkészre. De a ma regnáló politikai, vagy gazdasági maffiózókra sem. Csak kénytelenülök.

Többszöri és többféle módon megkísérelt próbálkozásunk kudarcba fulladt már akkor is, amikor ( többnyire megyeszékhelyeken) a börtönnel bíró helységeken szolgáló lelkészeket, vagy általuk akár laikusokat is emlékeztettük arra, hogy  a börtön ugyanúgy „parókiális szolgálati területük”, mint a helyi kórház, vagy az iskola. Ha csak alkalmi jelenlétükkel is, de csak ők lennének képesek a környékükön élő, oda visszatérő emberek integrálására. S ezzel saját „népük” rovására is terjedő bűnismétlés, vagy bűnelkövetés csökkentésére. Ha ezt elmulasztják, a bűnözést segítik elő passzivitásukkal.

Az előítélet és a közöny azonban – számomra érthetetlen módon – igen elterjedt. Hiszen ezzel nem segítődik az aktív gyülekezeti tagok számára egyfajta „értelmes tevékenység” végzése, továbbá elhanyagolódik a gyülekezet esetleges gyarapodása is.

Nagy annak az esélye, hogy a „hullámlovas” szekták szociálisan érzékenyebb és befogadásra alkalmasabb voltuk miatt bizonyos kockázatvállalással megelőzik a történelmi egyházakat.

A büntetés-végrehajtási szervezet a kilencedik éve újraalapított börtönlelkészséget meglepő gyorsan és pozitívan, zömében elfogadta. Elsősorban vezetői szinten, később altiszti szinten is. Annak ellenére, hogy – hálistennek – „civilek”, azaz nem egyenruhás hivatásosok. Hogy a fogvatartottak örömmel fogadták, az természetes, de a szervezet ilyen véleménye már sikerszámba megy. Hiszen egy zárt és túlszabályozott és anormális helyzethez kellett alkalmazkodni, egy olyan „rezsimhez”, melynek rendszere és működése a lelkész szokott helyzetétől teljesen különböző. 

Ugyanakkor ügyelni érdemes arra, hogy a börtönlelkész őrizze meg integritását és ne alkalmazkodjék a szükséges mértéken felül a rezsimhez. Ezzel nem veszíti el megbecsültségét és munkájának elismertségét. Kiderült ugyanis, hogy a fogvatartotti igény a vallásgyakorlásra ténylegesen fennáll. A börtönben lévőket a törvény ugyanis szabadság-korlátozásra, de nem sok egyéb joguk korlátozására ítélte. Ezen emberi jogok és méltóságok egyik reprezentánsa a lelkész.

Ahogy a börtönben nem kell, hogy a börtönlelkészt mindenki „szeresse”, elég, ha tisztelik és hagyják dolgozni, úgy az Egyházban sem kell, hogy mindenkiben affinitás legyen az effajta piszkos meló iránt. A „kegyelmi ajándékok”, karizmák (1Kor 12) nyilvánvalóan különbözők.

Az sem állítható, hogy akár az Egyházban, akár egy gyülekezetben ez a munkaág a prioritások közé kell, hogy tartozzék. Az ellenben helyes, ha vannak az Egyházban, a Zsinatban, a missziói lelkészek s általában a lelkészek és egyházunk tagjai közt olyanok, akik tudatában vannak e szolgálat fontosságának, ezért méltányolják, elismerik és segítik azt. 

Budapest, 2009. február 17.

Bízik László
bv. lelkész